1. Leden	Toto je můj deník, no, slyšel jsem, že bych jsem se měl na úvod představit, takže jsem sluha nebo také mi říkají Špíno, Otroku, Ještěrko či Plazivče. Mé rodné jméno však je Drago, některá jména něco znamenají, to mé však ne. Když o tom tak uvažuji, prý nás lidmi nazvali draky podle toho, že se setkali s drakem který se jim představil jako právě Drago. Drak. To bylo od lidí velmi originální...
	Sice jsem se k psaní deníku dal až nyní, prý se mají deníky psát od začátku života. Dejme tomu, jak bych to shrnul...

Začátek života	Vyklubalo se nás pět z šesti vajec, měl jsem dvě sestry, dva bratry. Mé sestry si jakmile trochu dospěli rozebrali svobodní draci. Od té doby jsem o nich neslyšel. První můj bratr, Zeree zemřel, prý šlo o nehodu. Jakmile jsem spatřil nebo spíš jakmile jsem nikde neviděl jeho hlavu, tak mi bylo jasné, jaký druh nehody to byl.
	Druhý bratr stále žije, pokud vím, přes dva roky jsem ho zde neviděl. Slouží u draka jménem Ssrat'jin. Vždy když jsem ho spatřil, vypadal velmi unaveně, myslím svého bratra. Důvod proč jsem jej tak dlouho nespatřil je ten, že žije na opačné straně naší jeskyně, myslím Ssrat'jin.
	Vypadá to, že začátek jsem jaksi zvládl, závidím lidem jejich pět prstů. Napsal jsem sotva pár vět a už mám křeč.
	
Něco o mně	Pokud jste chytřejší nebo alespoň stejně chytří jako já, tak vás určitě musí zajímat, kde se dračí sluha dostane ke čtení a psaní? Odpovím sám sobě, můj pán je natolik laskav, že mi dává nedobrovolné lekce. Tak nějak si tím zkouší učení mladých draků nejdřív na mně, jelikož ví, že mně může beztrestně zbít. Jestli zde bude chybět pokračování, je možné, že jsem buď přišel o ruce nebo o život. I když, kdybych přišel o ruce tak bych byl svému pánovy na nic, takže bych vzápětí přišel i o život.
	Ó ano, můj pán, ten je velmi laskav. Jmenuje se Deron, prý to znamená ze starodračtiny sláva nebo čest. Nejsem si jistý, ani jedno se k němu totiž příliš nehodí.
	Pro dnešek jsem toho napsal hodně, ačkoliv jsem nenapsal nic, co by shrnovalo dění dnešního dne, takže...

1.Leden	Ačkoliv můj pán je velmi vzdělaný, vždy si svůj vztek vybíjí na mně, (nebo mne nebo mě? Tahle kapitola mne (nebo mně nebo mě?) uvádí do rozpaků, prý to má něco společného s pády, ale můj největší pád byl z deseti metrů... Budu psát všude mně, je to delší a alespoň si procvičím pravopis... ) nedávno mu syn Fetradechiela, Feradechiel řekl do očí co si o něm myslí, pokud by se můj deník zachoval opravdu dlouho, tak Fetradechiel je místní lord, chová se neustále povýšeně, chodí po zadních a má na sobě různé žlutě lesklé tretky, prý se tomu kovu říká zlato, jeho barva šupin je hnědá. Ačkoliv můj pán neměl na vybranou. Pokárat ho nemohl, Deron jeho poznámky přešel a pokusil se to vyřešit s jeho otcem Fetradechielem. Ačkoliv nejsem špeh, můj pán si zažádal o vodu a tak jsem uslyšel o čem si povídali, při vstupu jsem uviděl Fetradechiela nadmutého snad až k prasknutí, pak se podíval na mně, a se slovy: Vvypadněte oba dva, vás a vašeho odporného patolízala už nechci nikdy vidět!" Nás vyslal ven. Mému pánovy, skoro jakoby se ulevilo, nejvíc ovšem při mém trestání.

2.Leden	Je to už druhý den, co zde sedím večer. Můj pán podle všeho spí. Snad bych měl jít také, ale psát deník není až taková nuda. Koneckonců dnes se nic zvláštního nestalo, trocha mlácení, trocha urážek, trocha jídla. Počítám, že už asi týden jsem nedostal pořádné maso. Takové ty krvavé kaše se vůbec nedají jíst, začínám mít podezření, že vrchní přídělu jídla mě chce otrávit. Vždy se na mně tak nepřejícně dívá, ovšem taky je jediný, kdo k tomu má oprávněný důvod... Jednou jsem ho tajně spatřil, jak ujídá ze zásob, bohužel on spatřil také mně. Když se rozmýšlel jestli mně má zabít tak se rozhodl pro úplatu, trochu se se mnou rozdělil, no tohle tajemství si vezmu do hrobu. Pokud mi alespoň vystrojí pohřeb a nenechají mou mrtvolu krysám či jízdním ještěrům...

4. Leden	Včera jsem neměl čas, tak píšu až dnes. Každopádně, kromě třídění knih se včera nic moc nestalo. Ovšem dneska, jsem dostal od svého pána Derona plec hovězího masa. Za co, netuším, každopádně nám vyměnili vrchního přídělu potravin. Ne že by byl lepší, ale alespoň se na mně dívá stejně pohrdavě jako na ostatní.

5. Leden	Někdy toužím po tom moct létat, ovšem, neznám nikoho kdo by se dostal ze stavu služebnického k drakům volným. Samozřejmě, pár výjimek existuje či existovalo, ovšem nikoho jsem neznal osobně. Pokud by se tento deník zachoval tak dlouho, že již služebnictvo nebude potřeba, o čemž pochybuju, či by to našel člověk ba elf, ale ti zase neumí naší řeč. Hmm, stejně to vysvětlím. My, dračí služebnictvo máme svázané křídla k sobě, máme přísně zakázáno létat. Smět se jen na chvíli vznést, jak to musí být úžasné... Pokud by však někdo byl tak opovážlivý, no na vlastní oči jsem to viděl. Prý jako výstraha, mu prostě křídla uřezali, moc pěkné to nebylo. Ani omdlít mu nedovolily chudákovy, už jsem zapomněl jeho jméno. Něco na Zn.... Prý žil ještě dva dny, pak z neznámých důvodů spáchal sebevraždu. Hold, nemáme dlouhý život. Ani rychlou smrt.

8. Leden	Už je to týden, co píšu svůj deník a jeden den, co jsem přišel na to, že můj pán jej našel, a s oblibou jej čte. Tímto bych mu chtěl poděkovat, že jej zatím nespálil, ani že mi nevyřízl ohnivé žlázy. Děkuji. 
	Dnes se pořádala oslava, něčeho, nevím sám čeho. Většinou ji pořádají trochu zámožnější draci aby si našli nějakou družku. Samozřejmě, jen pár vybraných sluhů mělo povolený vstup, já však mezi ně nepatřil...
	Co mě velmi příjemně překvapilo byla návštěva. Paní Itenis, málokdo ze svobodných draků mě oslovuje jménem, a jen jediná dračice, Itenis.
	To, že se mi líbí, nezakrývám, také jakoukoliv radu či upomínku od ní beru smrtelně vážně, ačkoliv nejsem její sluha. Jen bláznovy by se Itenis nelíbila, její krásu by snad i ostatní rasy mohly obdivovat.
	Místo žádosti o obsloužení si naproti mne sedla, jakoby mluvila rovný s rovným. Zběsile mi tlouklo srdce, s vřelým úsměvem mi sdělila, že by ji velice potěšilo, kdyby jsem ji za tři dny, odpoledne navštívil.
	Koktavě jsem ze sebe vydal souhlas, pořád jsem se nemohl vzpamatovat z toho, že mi nikdo nerozkazuje a pak mi ještě nabídne návštěvu.
	Vzápětí jsem si na něco vzpomněl: "Má paní, avšak co můj pán, Deron. Nevím jestli..."
	Sněhobílá dračice mi odpověděla: "S ním jsem již mluvila, řekl, že bude rád, když se tě na den zbaví."
	Pousmál jsem se: "Smím se zeptat, čeho si žádáte mou přítomností?"
	Dračice již byla na odchodu, poté vyzývavě otočila hlavu: "Nech se překvapit."
	Ještě deset minut jsem seděl a díval se do míst, odkud odešla. Pak jsem si sedl do svého kouta a jal se sepsat toto neuvěřitelné setkání...